MOJE ISKUSTVO 15 stvari koje sam naučio gradeći našu farmu

“Nekad sam gradio robote, a danas razmišljam kako još više automatizirati kokošinjce. Ljudi me jako često pitaju što mi je to sve trebalo. Iskreno, ponekad se i sam pitam”, stoji u objavi Matije Kopića koju donosimo u cijelosti.

Selo nije prazno. Nisu baš svi otišli. Kod nas ima predivnih, vrijednih mladih ljudi koji jedva čekaju da se dokažu, da nauče, da ostvare svoje ambicije. Ima među njima i povratnika koji su probali život i rad vani pa ipak žele budućnost svoje obitelji graditi u Hrvatskoj. Neki od njih žele raditi na farmama poput naše, drugi bi pokrenuli neku svoju priču. S mnogima od njih često pričamo i dijelimo iskustva.

Gradovi su gladni domaće, provjerene hrane. Ljude stvarno zanima kako nastaje ono što jedu. Žele doći na farmu i vidjeti gdje rastu njihovo meso i jaja. Transparentnost nije nikakav marketinški trik, to je jednostavno ono što ljudi traže. Trenutno naporno radimo da naši proizvodi dođu do šireg kruga ljudi.

Sve što vrijedi raditi, na početku vrijedi raditi loše. Samo je važno krenuti. Mi smo puno toga u počecima radili loše: prerano puštali piliće na ispašu – dok je još bilo prehladno, krivo računali koliko će nam stočne hrane trebati do kraja tova, premalo se bavili prodajom, zaboravljali kupcima na vrijeme javiti da se plan promijenio, podcijenili troškove infrastrukture. Ali krenuli smo, ustrajali i preživjeli prvu ozbiljnu godinu proizvodnje. I to je najvažnije.

Vrhunski proizvod je početak, ali nije dovoljan. Marketing, prodaja i distribucija jednako su važni. Prošla su vremena kad si mogao proizvesti 10 junadi ili 10 tona pšenice i prodati ih nekakvom otkupljivaču. "Build it and they’ll come" ne funkcionira baš kad proizvodiš nešto tako osnovno kao što je hrana. U moru opcija moraš kupcu osobno dokazati da je tvoja najbolja, i to direktno, bez posrednika. Ako se mi hrvatski poljoprivrednici želimo iščupati iz blata u koje smo upali, tu nam treba ozbiljna promjena uma.

Sustav i dvije vrste ljudi. Kad moram pričati o hrvatskom regulatornom okviru, osjećaji su mi pomiješani. Sreli smo dva ekstrema. Prvi su ljudi koji su nam stvarno željeli pomoći jer vide priliku da priče poput naše postanu standard, a ne izolirani slučaj. Dobronamjerni savjetnici, veterinari, inspektori. A drugi su oni kojima nije bilo stalo da naša priča zaživi. Dapače, neki su se unutar sustava na nama i iživljavali.

U hrvatskoj poljoprivredi jedina je konstanta strah. Cijeli je sustav uglavnom pogonjen strahom. Farmere neprestano netko plaši: čas je oko tebe neka nova opasna bolest, čas ti biosigurnosne mjere na farmi nisu dovoljne, čas nisi ispunio i dostavio neku evidenciju, čas netko od tvojih ljudi nema neku edukaciju, čas ti fali laboratorijska analiza bilo čega... Stalno si sumnjivac koji mora dokazivati da je ispravan. To ti stvara jednu vrstu psihoze i crpi mentalne i duhovne kapacitete. Umjesto sustava koji potiče povjerenje, suradnju i dobrobit svih u lancu, imamo sustav koji pod parolom brige za zdravlje potrošača utjeruje ljudima strah u kosti. A rezultat? Devastirana proizvodnja i umorni, izolirani ljudi koji nikome ne vjeruju i okrenuti su većinom samo sebi i svojim problemima. Ne vjeruju državi, znanosti, strukovnim organizacijama, dobavljačima, susjedima, kolegama proizvođačima. O ovome ću još opširnije pisati.

Kapitalne investicije su neizbježne. Barem u regenerativnom pašnom modelu. Primjerice, mobilna infrastruktura za peradarstvo je relativno jeftina i ta komponenta cijele priče može biti prednost pred industrijskim sustavima. Ali izgradnja i opremanje zakonski usklađene, odobrene klaonice je skupa stvar. Klaonica ti je nužna ako želiš finalizirati proizvod i dodati mu vrijednost na tržištu, a bez toga se ne isplati uzgajati piliće na otvorenom pašnjaku. I zato mi svoje kapacitete klanja pilića želimo staviti na raspolaganje i drugim proizvođačima koji žele legalno plasirati svoje pašne piliće na tržište. Intenzivno razmišljamo o modelu provedbe ove ideje u praksu.

Tehnologija itekako čini razliku. Poluautomatizirali smo svoje kokošinjce i nastavljamo u tom smjeru. Napredna AI i robotska tehnologija otvaraju goleme mogućnosti modernim regenerativnim farmerima. Predviđam da će nam upravo to biti temeljna kompetitivna prednost u budućnosti.

Ako počinjete ispočetka, pripremite se na porođajne boli. Bit će teško, i fizički i psihički. Teško je raditi stvari prvi put, pogotovo kad o njima ne znaš puno. Ja definitivno nisam znao što me čeka i mislio sam da će sve skupa biti jednostavnije. Graditi inovativne automatizirane nastambe za piliće i kokoši, pregovarati i koordinirati nabavu materijala i stočne hrane, opremati novu klaonicu, probijati se kroz hrpetinu birokracije i papira, organizirati klanje pilića, raditi na novom brendu i marketingu... Sve to zna biti previše za ljudski um i tijelo. I kad budete toliko umorni da pomislite što vam je sve to trebalo, zapamtite samo jedno: sutra je novi dan, a porođajne boli prolaze. Važno je preživjeti danas i biti okružen obitelji i prijateljima koji razumiju, koji pomažu, koji su unutra s vama, koji dijele viziju. Koji dijele radosti i teškoće.

Zemlja je ključ. Za pašnu poljoprivredu, jasno, trebaju vam zdravi pašnjaci. Kod nas ih je malo očuvanih i mi smo imali sreće što smo svoju priču započeli na jednom takvom ekološkom pašnjaku. Ako regenerativna pašna poljoprivreda u Hrvatskoj želi izrasti u ozbiljnu komercijalnu priču, takve terene moramo čuvati i širiti. Zato vidim budućnost u kojoj se oranice iz konvencionalnog ratarstva pretvaraju u trajne pašnjake. I veselim joj se! Zdravo tlo hrani zdrave biljke, zdrave biljke hrane zdrave životinje, a zdrave životinje hrane zdrave ljude.

Svaka životinja je stvorena za nešto posebno. Kokoš je stvorena da istražuje, čupka, kopa, šeće, gosti se travom, glistama i sjemenkama. Moj posao kao farmera je da to prepoznam i omogućim joj da živi baš onako kako je stvorena. Što više tome svjedočim, to sam više fasciniran koliko uspješni možemo biti samo ako pustimo životinju da bude ono što jest.

Često gledamo u nebo. Vrijeme je sve ekstremnije, a mi koji proizvodimo na otvorenom ovisimo o Božjoj volji. Imam sve manje vremena za velike filozofije, velike planove i velike razgovore u koje sam se nekad tako rado upuštao. Večeras ću biti sretan i zahvalan ako su svi na farmi nahranjeni i napojeni, i ako nas nije potuklo neko iznenadno nevrijeme...

Iz ureda na pašnjak. Nekad su mi dane krojili beskrajni mailovi, sastanci, milijunski budžeti, avionski letovi i planovi za pet godina unaprijed, a danas ih kroje krave, kokoši, šuma, trava i vremenske (ne)prilike. Uspješan dan više ne izgleda kao dobra prezentacija, nego kao jednostavan popis: životinje site i zdrave, kupci dobili što smo obećali, obitelj na okupu. I ne, ne romantiziram: farma je zahtjevnija od bilo kojeg startupa koji sam vodio. Ali radim nešto opipljivo, nešto što mogu objasniti svojoj djeci u jednoj rečenici i podijeliti s njima svaki dan.

Malo filozofski o mindsetu. Budućnost hrvatske poljoprivrede je ekološka, regenerativna, kooperativna i temeljena na direktnom pristupu potrošačima. Što nam to prije sjedne, promjena će biti masovnija.

I na kraju, najvažnije: naša farma je obiteljska. Ne bih ovo mogao bez moje Matee Kopić. Gradimo je zajedno kao obitelj, za našu i za mnoge druge obitelji. Za djecu koja rade s nama i dive se ljepoti stvorenja. Puno radimo, puno se zabavljamo i stalno smo zajedno. Barem je to neki ideal kojemu težimo.

Izvor: Matija Kopić FB