Može li netko dotaknut čudom svejedno zastraniti?

Više od deset godina liječnici, teolozi i dužnosnici Vatikana proučavali su medicinsku dokumentaciju bebe rođene na Rhode Islandu 2007. godine. Razgovarali su sa svjedocima, pomno ispitivali stručna svjedočenja i postavljali pitanje koje Crkva nikada ne shvaća olako: Je li Bog učinio čudo?

Prošle godine Vatikan je odgovorio potvrdno. Izvanredan oporavak djeteta nakon što je pri rođenju pretrpjelo težak nedostatak kisika službeno je priznat kao čudo pripisano zagovoru španjolskog svećenika, oca Salvadora Valere Parre. To je čudo zapravo otvorilo put njegovu proglašenju blaženim.

Ovoga tjedna isto se dijete — sada 19-godišnji mladić — ponovno našlo u središtu pozornosti, ali iz sasvim drukčijeg razloga. Tyquan Johnson optužen je u vezi sa pucnjavom u Newportu na Rhode Islandu, u kojoj su dvojica muškaraca, u dobi od 22 i 25 godina, ranjena u nogu i list. Policija navodi da se čini kako je napad bio ciljan, a ne nasumičan. Johnson je kasnije uhićen u Virginiji i suočava se s optužbama, uključujući teško kazneno djelo napada vatrenim oružjem. On poriče optužbe, koje još nisu ispitane pred sudom.

Teško je čitati ta dva poglavlja istoga života, a ne osjetiti određenu nelagodu. Instinktivno želimo da se uklapaju jedno u drugo, kao da bi čudo na neki način trebalo oblikovati sve što će uslijediti. Ako je Bog tako dramatično intervenirao na početku života tog mladića, zar se priča nije trebala odvijati drukčije?

Čudo nikada nije posljednje poglavlje

Takvo je očekivanje razumljivo. Volimo priče koje se uredno zaokružuju. Volimo početke koji objašnjavaju završetke. Ipak, čak ni Evanđelja rijetko ne udovoljavaju takvom očekivanju. Ona su puna ljudi čiji su životi bili preobraženi izvanrednim susretima s Kristom, ali čudo nikada nije bilo njihovo posljednje poglavlje.

Možda se sjećate desetorice gubavaca koji su iznenada ozdravili i mogli se vratiti životima koje su izgubili, a ipak se samo jedan vratio zahvaliti Isusu. Petar je tri godine promatrao kako Krist čini zapanjujuća čudesa, ali kada se našao u dvorištu velikoga svećenika, strah ga je nadvladao i zanijekao je da poznaje svojega Učitelja. Čudesa su bila stvarna, ali stvarne su bile i kušnje koje su uslijedile.

Možda smo očekivali od čuda da učine nešto za što nikada nisu bila namijenjena. Kada Vatikan istražuje neko čudo, on ne pokušava pronaći osobu koja će nastaviti živjeti besprijekornim životom. Postavlja mnogo uže pitanje: Je li se ovdje dogodilo nešto što upućuje na ono što nadilazi objašnjenja medicine ili znanosti? Odgovor govori nešto o Božjem djelovanju u tom trenutku. Ali ne uklanja otajstvo svega onoga što dolazi poslije.

To možda pruža manje utjehe nego što bismo željeli. Često bismo radije da čudesa djeluju kao jamstva, postavljajući nečiji život na nepovratan put prema sreći ili svetosti. Kršćanstvo nudi nešto istodobno i punije nade i zahtjevnije. Bog djeluje, ponekad na načine zbog kojih čak i najiskusniji liječnici ostaju u potrazi za odgovorima, ali nikada ne prisiljava čovjekov odgovor. Milost je darovana; sloboda ostaje.

Možda upravo zato ova priča ostaje u mislima. Ne zato što dovodi u pitanje čudesa, nego zato što nas podsjeća da nas ni najizvanredniji trenuci milosti ne oslobađaju od svakodnevnog posla izabiranja, iz dana u dan, kakvi ljudi želimo postati.

Ova nas priča također podsjeća da nam čudo govori nešto izvanredno o Božjem djelovanju u određenom trenutku, ali nam ne govori kako će se ostatak nečijeg života odvijati. Ta priča i dalje ostaje u rukama svojega Autora, čija milost nije ograničena na samo jedno poglavlje, nego je prisutna kroz svaki pad, svaki čin pokajanja, svaki neočekivani preokret i svaku stranicu koja još čeka da bude napisana.

Izvor: aleteia.org

Prijevod: M. Đ.